Blummalla oli Liittovaltion korkomenoihin hyvä käppyrä.
Viimeksi Clintonin aikaan, kun itse leikin hiekkalaatikolla enkä vaivannut päiviäni tällaisilla ajatuksilla, vastaava korkomenojen suhde budejttiin sai aikaan säästötoimia ja jopa liittovaltion budjetin kääntymistä plussalle hetkellisesti.
Tässä vajeet kautta ylijäämät absoluuttisesti, joten historia ei oikein erotu mutta tuo 2000 vuoden ylijäämä on selkeä:
Hyvä puoli julkisissa vajeissa on, että periaatteessa ne vahvistavat yksityistä sektoria. Toisen velkaantuminen luo/luo mahdollisuuden toiselle säästää. Toisen meno on toisen tuloa. Täällä foorumilla moni varmasti säästää osan palkastaan, miettimättä mitä käy muulle taloudelle kun ette pistä kiertoon koko saamaanne palkkaa eli leikkaatte muiden tuloista. Ei hätää, valtio (tai joku muu) velkaantuu sen erotuksen. ![:smiley: :smiley:](https://emoji.discourse-cdn.com/facebook_messenger/smiley.png?v=12)
Siksi julkiset vajeet esimerkiksi talouskriisien jälkeen ovat käteviä, koska yritykset ja kotitaloudet voivat näin helpommin uudelleenrakentaa säästönsä ja korjata taseensa.
Ongelma julkisissa vajeissa on, että kun niitä leikataan niin yllämainittu prosessi kääntyy päälaelleen. ![:smiley: :smiley:](https://emoji.discourse-cdn.com/facebook_messenger/smiley.png?v=12)
(Unohtaen nyt ulkomaailman: jos kotitaloudet ja firmat ei riitä lainaajiksi, lainataan erotus ulkomailta. Koska maailmassa on liikaa supersäästäjämaita, on USA tuomittu isoimpana pääomamarkkinana toistaiseksi imemään kuin sieni nuo säästöt).
En onnistunut tällä kertaa parempaan käppyrän, mutta tässä on yksityisen ja julkisen puolen nettolainananto (tai -otto). Huomatkaa ihan eri yksiköt ja tasot, toisessa nolla on tuolla korkealla ja toisessa alhaalla mutta pääpointti on selkeä eli nuo ovat kuin peilikuvia toisistaan.
Joka tapauksessa, seuraavalla presidentillä on töitä tehtävänä, jotta julkinen velkaantuminen saataisiin vähän vähemmän jännittävälle uralle.
Trump ei ole tunnettu tiukasta taloudenpidosta ja toisaalta molemmilla puolueilla on kova paine kasvattaa hyvinvointimenoja mitkä paisuu väkisin Yhdysvalloissakin.
Sijoittajalle se voi tarkoittaa korkeampaa inflaatiota, korkeampia korkoja ja toisaalta jatkuvasti taloutta elvyttävää fiskaalipolitiikkaa.
Talousalan hieno termi tälle on “fiskaalidominanssi” eli talouspolitiikka (minkä poliitikot tekee) ylittää voimallaan keskuspankin rahapolitiikan kiristävän vaikutuksen.